Hr Allar Jõks
Õiguskantsler
Kohtu 8, 15193 Tallinn

Arvamus Keskkonnaministeeriumi 16.12.2005 kirjas nr 16-1/11790-2 esitatud seisukohtade suhtes

Minu poole pöördus MTÜ Veskivaramu selgituste saamiseks seoses Looduskaitseseaduse § 51 lg 1 sätestatud piirangutega vooluveekogude paisutamise kohta. Veskivaramu esitas mulle tutvumiseks Keskkonnaministeeriumi viidatud kirja koopia. Järgnev arvamus on koostatud nimetatud kirjas esitatud materjali kohta. Konkreetsuse ja temaatikas parema orienteerumise huvides on minupoolsed arvamused esitatud nimetatud kirjas teemade käsitlemise järjekorras niivõrd kui on võimalik erinevaid käsitlusvaldkondi eristada.

1. Keskkonnaministeerium käsitleb ebaõigesti vooluveekogusid, mis annab moonutatud arvandmed lõheliste veekogude kohta. Kirjas märgitakse, et lõheliste elupaikadena kaitstakse 1,6% vooluveekogude koguarvust ehk 5,7% vooluvetevõrgu kogupikkusest. Need protsendid on arvutatud nii, et arvesse on võetud ka kõik maaparanduskraavid, millede arv on ca 6000. Objektiivne on lähtuda Eesti riiklikust vooluveekogude nimestikust, mille järgi on arvel 1755 jõge, oja või kraavi kogupikkusega 17662 km. Ka nende hulgas on maaparanduslikke eesvoolusid (peakraavid ja kraavid) vähemalt 35% nimestikus olevatest veekogudest. Riiklikus nimestikus olevatest vooluveekogudest on 566 lühemad kui 5 km ja 740 on pikkusklassis 5–10 km; seega lühemad kui 10 km on 1306 vooluveekogu. Enamik neist lühikestest vooluveekogudest on sedavõrd väikese valglaga (veekogumisalaga), et veevaesemal ajal on nad kuivad ja neist üksikute sessoonne kalastikuline väärtus on väga lühiajaline, peamiselt suurveeaegne. Nimekirjas on 224 vooluveekogu, mille valgla suurustki pole määratud. Sisuliselt saab Eestis enam-vähem aastaringselt veestatud vooluveekogude arvuks võtta ca 400 veekogu kogupikkusega 10200 km. Nende hulgas on ka niisuguseid veekogusid, mille väikese valglaga ülemjooksud võivad miinimumäravoolu ajal samuti kuivaks jääda. Jääb arusaamatuks miks Keskkonnaministeerium on esitanud Teile eksitavad arvud.

2. Ebaõigesti viidatakse EL Vee Raamdirektiivile, mille järgi olevat liikmesriikidel kohustus tagada aastaks 2015 kõigi veekogude hea seisund. Direktiiv kohustab seda tegema nende veekogude suhtes, mis on lülitatud vastavatesse meetmekavadesse. Need veekogud, mille hea seisundi saavutamine on seotud sotsiaalselt vastuvõetamatute (liialt suurte) kulutustega, nende seisundi parandamine võib toimuda kaugemas tulevikus. Juba direktiivi preambulas on esitatud vastav lõige: 31) kui veekogu on inimtegevusest nii mõjutatud või kui selle loomulik seisund on selline, et head seisundit saavutada on võimatu või põhjendamatult kulukas, võib kohaste, selgete ja läbipaistvate kriteeriumide põhjal kehtestada vähem rangeid keskkonnaalaseid eesmärke ning võtta kõik otstarbekad meetmed, et vältida vee seisundi edasist halvenemist. 

3. Tuleb kahjuks märkida seda, et Eesti lõhejõgede ja  Natura 2000 vooluveekogude magevee-elupaikade valikul ei käsitletud paisude, veejõujaamade ja vesiveskitega seotud sotsiaal-majanduslikke küsimusi. Tollal esitati põgus ja ühekülgne kalastikuline hinnang, mis tembeldas paisud veekogudele kahjulikeks rajatisteks ja sellega asi piirdus. Eesti veekogude funktsionaalsel tsoneerimisel on tegemist kokkuvõttes kuni kümne erineva kasutus- ja kaitseviisiga, mille hulgas looduskaitseline aspekt, mille alla käib ka Natura 2000, on üks paljudest. Küsimust ei saa ega tohi tõstada nii, et kui on tegemist sobiva Natura alaga, siis kõik muud tegevused, mis sellega otseselt ei haaku, on välistatud. Tegelikult peab olema vastupidi – kui veemajanduslikul planeerimisel enamik veekogu kasutusviisidest satub vastuollu Natura eesmärkidega, siis niisugust veekogu ei oleks saanud Natura nimekirja võtta. 

4. Keskkonnaministeerium on talitlenud vastuoluliselt, lülitades Natura 2000 ja lõheliste veekogude nimekirja vooluveekogud või nende lõigud, kus on suhteliselt palju paisusid. Seda saab käsitleda sisuliselt nii, et kui nimekirja koostamisel need veekogud vastasid väljavaliku kriteeriumitele, siis ei ole edasise paisutamisega probleemi. Järelikult ei saa püstitada nõuet niisugustes kohtades paisutamise lõpetamiseks nagu seda mõnikord on juba esinenud. 

5. Vooluveekogusid on Natura 2000 nimekirja võetud liiga kergekäeliselt ning mitmetele neist on antud liiga kõrge väärtus. Kuid paljud nimekirjas olevad väiksemad jõed ja ojad on tegelikult hüdromorfoloogiliste tunnuste järgi halvas seisundis – risustunud ja paljude koprapaisudega. Kas siis koprapaisude rohke esinemine ei alanda vooluveekogude väärtust? Kui ei alanda, siis pole tehispaisude rajamine üldse vastuolus vooluveekogu tõkestamatuse eesmärkidega. Kui tehispaisudest saavad kalad alla laskuda ja kalade ülesvoolu liikumise tagamiseks on kasutatud erinevaid võtteid paisude avamisest kalade rändeperioodil kuni kalapääsude ehitamiseni, siis koprapaisud on kaladele ületamatuteks rändetakistuteks mõlemas suunas. Koprapaisude arv lõheliste ja Natura 2000 vooluveekogudel ulatub hinnanguliselt mitmekümneni. Vanade koprapaisude lagunemisega kaasneb jõe/oja voolusängi suur risustumine ja vooluveekogu hüdromorfoloogilise seisundi halvenemine. Kuid selle probleemiga tegelemiseks pole minu teada Keskkonnaministeerium ühegi algatusega esinenud. 

6. Paisutamine ei ole Eesti vooluveekogude kalarikkust vähendavaks teguriks. Kui võrrelda paisude arvu meie jõgedel ja üldist kalarikkust, siis on tegemist lausa vastupidise korrelatsiooniga. 1938. andmeil oli Eestis 792 paisutamisega veejõudu kasutavat vesiveskit ja kalarikkusega probleeme ei olnud. 1960-ndate aastate lõpul tehtud inventuuri andmeil oli üleval ca 250 paisu ja vooluveekogude kalastikulist olukorda peeti paremaks kui praegu. Nüüd on paisude arv veelgi väiksem. Järelikult on teisi ja olulisemaid põhjusi, miks meie vooluveekogud ei ole piisavalt kõrge kalastikulise väärtusega. Veekogude kalastikulise väärtuse tõene hinnang vajab mitmekülgsemat käsitlust kui ainult paisude ebamäärase kahjuliku mõju esiplaanile seadmine. 

7. Keskkonnaministeerium viitab oma kirjas harrastuskalapüügist laekuvale summale 4 miljonit krooni aastas. See on kontekstist välja rebitud number, sest taoliste majanduslike näitajate esitamisel, kus püütakse esile tuua tulukust, peab olema tegemist korrektse majandusanalüüsiga. Teadmata on kulutused, mis on tehtud ainuüksi harrastuskalapüügi õiguse korraldamiseks, rääkimata kalapüügi eesmärgil tehtavad kalade noorjärkude asustuskuludest ja veeolude ümberkorraldamise kuludest. 

8. Pikaajalised andmed Eesti vooluveekogude äravoolu kohta näitavad, et meie väikesed jõed ja ojad (need, mis ei alga allikatest või allikajärvedest), muutuvad pikema madalvee tingimustes niivõrd veevaesteks või lausa kuivavad ära, et neid ei saa seetõttu käsitleda püsivate vooluveekogudena. Seega on väikese valglaga vooluveekogud juba looduslikult äravoolu sessoonse jaotuse tõttu madala väärtusega vee-elustiku jaoks. Samal ajal aga on võimalik niisugustel veekogudel paisjärvede rajamisega luua turvatsoonisid elustiku jaoks veevaese perioodi üleelamiseks.

9. Paisjärvede olemasolu ja taastamist peavad oluliseks ka kohalikud omavalitsused ja külaliikumised, sest see mitmekesistab vooluveekogude kasutamisvõimalusi ja vanad paisjärved on sotsiaalselt olulised objektid. Paisjärvede ääres on kujunenud traditsioonilised kooskäimise ja laagrikohad, paisutatud jõelõigul on paremad suplus- ja paadisõidutingimused jne. Veskikohad on olnud ajaloolised jõemaastiku elemendid ja hajaasustuse tuumikpunktid ning seega meie pärandkultuurmaastiku lahutamatuteks osadeks. Kui seatakse prioriteediks vooluveekogude tõkestamatus, siis peab Keskkonnaministeerium koos maakondlike keskkonnateenistustega ära põhjendama paisude mittevajalikkuse, võttes arvesse kõiki sotsiaalseid tegureid. Kõik paisude, paisjärvede ja veskikohtade sotsiaalse väärtuse kaotamisega seotud kulud, rääkimata otsestest kuludest, tuleb kanda riigil. Kuid sealjuures tõstatub küsimus, kas tahame Eestis olemasolevate ajalooliste materiaalsete väärtuste (vesiveskid, pais-regulaatorid, veskite peale ja äravoolukanalid jmt) ja nendega seotud paisjärved likvideerida. 20. sajandil on toimunud liialt palju niisuguseid aktsioone, kus oli ainult üks eesmärk – hävitada (õhku lasta) see, mis põlvkondade jooksul oli rajatud, sest nad võisid olla ideoloogiliselt sobimatud. 

10. Kahjuks Keskkonnaministeerium vastandab paisuomanikud kalastajatele ja looduskaitse väärtustajatele. Minu teada ka paljud Eesti vesiveskite omanikud, rääkimata MTÜ Veskivaramu liikmetest, peavad end samuti looduskaitsjateks ja mõnedki neist on teinud suuri kulutusi endiste veskikohtade korras hoidmiseks ja taastamiseks. Enamikel juhtudel pole veejõu kasutamisel tegemist majandusliku tuluga, pigem vastupidi. Nende inimeste tegutsemise eesmärk on hoida aegade jooksul loodud materiaalseid väärtusi vesiehitiste ja rajatiste näol ning kõige parem on seda teha viisil, et toimuks veskite järjepidev kasutamine kas veskiseadmete käitamisega või elektri tootmisega. Mõlemad tegevused aga eeldavad paisutamise jätkamist. Lisamärkus: Keskkonnaministeerium märgib oma kirjas, et paisuomanikud on hüdroenergia tootmisest huvitatud arendajad. Minu teada Eestis ei tegele ükski inimene hüdroenergia tootmisega; ainult kasutatakse looduslikku hüdroenergiat.

11. Keskkonnaministeerium toob oma kirjas näiteid teiste riikide kohta ja märgib, et paljudes riikides on uute paisude ja hüdroelektrijaamade rajamine suurel hulgal jõgedel keelatud. Siin on tegemist taas kas teadliku või ebateadliku möödahiilimisega käsitletavast teemast. Olen käinud kahel viimasel aastal esinemas MTÜ Veskivaramu kokkutulekutel ja asjaosalistega vesteldes selgus, et neist keegi ei tegele uute paisude ja veejõujaamade ehitamisega. Veskivaramu liikmete, samuti sellega mitteühinenud enamike veskiomanike tegevuse eesmärgiks on olemasolevate/endiste veskikohtade edasine kasutamine ja kordategemine. Seega olemasoleva paisutuse jätkamine vanades paisutuskohtades.

Eeltoodust tulenevalt ei tohiks keelata Looduskaitseseaduse § 51 alusel endistes veskikohtades paisutamise jätkamist ning veejõu kasutamist veskiseadmete käitamiseks ja elektri tootmiseks. Vastav seadusandlus peaks hoopis soodustama neid tegevusi. 

Arvo Järvet,
Tartu Ülikooli geograafia instituudi hüdroloogialektor, geograafiadoktor